I nogle have vrimler det med millioner af fisk.
Planktonet blomstrer op og danner enorme skyer.
Dette mylder af livsformer savner sit lige i resten af havene.
Det er de mest produktive have på jorden.
Dette er havets årstider.
Havene grænser op til de tempererede zoner.
Her ændres klimaet i årets løb.
Årstiderne påvirker også verden under havet.
Solstrålernes styrke varierer konstant.
Langt nordpå byder somrene på mange solskinstimer.
Om vinteren svækkes solen, og der kan være mørkt i ugevis.
Somrene er varme og milde.
Vintrene hærges af voldsomme storme.
Under sådanne omstændigheder skal man slås for at overleve.
Det er januar på Sable Island ud for Nova Scotias kyst.
Nogle gråsæler er kommet i land gennem brændingen.
Her raser stormene i flere dage i træk.
På Sable Island findes verdens største gråsælkoloni.
Hvert år kommer 100.000 sæler hertil for at yngle-
-netop mens vejret er værst.
Til al overflod forlades ungerne efter at have diet i kun 18 dage.
Deres mødre skal tilbage til havet for at søge føde.
Da ungerne endnu ikke kan dykke, er ungerne prisgivet.
De holder sig i live på grund af deres spæklag.
Først om fem uger er de stærke nok til at svømme.
Så er det blevet forår, og havet bugner af føde.
Når maj kommer, har foråret nået Skotlands kyst.
Under overfladen kom den tidligere.
I marts var vandet varmt nok til at udløse en magisk forvandling.
Dette er planteplankton, små alger, og mindre end et knappenålshoved.
De formerer sig umådelig hurtigt. På et år producerer de mere-
-end alle planter på landjorden: Seks milliarder ton.
Denne enorme blomstring spreder sig over havoverfladen.
På nogle få måneder bliver store områder grønne.
Dyrelivet holder trit med det blomstrende hav.
Disse polypper ligner små anemoner. Men ikke ret længe.
Når de deler sig, viser det sig, at de er små vandmænd.
De har en diameter på knap tre millimeter.
Om få måneder er de samlet i store stimer.
Deres basisføde udgøres af bittesmå copepoder.
De dukker op hvert år og lever af planteplankton.
De sprækkende ben skaber strøm-
-som fejer de små alger ind i de kurveagtige filtre omring munden.
Set i mikroskop-
-er vandet tyktflydende, så plank- ton kan ikke svømme mod strømmen.
På antennerne sidder følere, som opdager, om der er fare.
Ved hjælp af laser kan man se, de efterlader spor-
-omtrent som et jetfly på himlen.
De lidt større rovdyr udnytter disse spor til at finde byttet.
Det var tæt på.
Nogle rovdyr er så store, at man ikke kan undgå dem.
Gopler.
De ser sarte og smukke ud, men de er dødbringende jægere.
Hver gang den følsomme klokke pulserer-
-suges planktonfyldt vand ind i dens hals og bliver filtreret.
Copepoderne sidder nu fast på dens membran.
En brandmand er blot nogle få centimeter i diameter.
Den fanger dagligt tusinder af copepoder.
Det er svært at forestille sig den mængde, disse kæmper kan dræbe.
Sådan en gople vejer op mod 30 kilo-
-og dens tentakler bliver over otte meter lange.
Men endnu større farer lurer på copepoderne.
Sidst på foråret er årets kuld af vandmænd blevet voksne.
Goplerne samles i enorme stimer på flere hundrede meters længde.
De indsuger alt det plankton, de møder på deres vej.
Copepoderne forekommer dog i så astronomiske mængder-
-at tilstrækkelig mange overlever og danner deres egne stimer.
En brugde.
Denne enorme fisk vejer otte ton og lever udelukkende af plankton.
Hver time filtrerer den tusind ton havvand gennem gællerne.
Mange brugder dukker op, når havet blomstrer.
De færdes der, hvor planktonet er tættest.
Forsyningen af plankton er så stor, at også andre dyr kan være med.
Nemlig de dyr, der bor på havbunden.
Klipperne er fuldstændig dækket af hvirvelløse dyr.
Anemoner, søpunge...
Alle fanger de plankton fra vandet.
Ikke alt liv er afhængigt af plankton.
Tidligt forår i British Columbia.
Tangen er så småt begyndt at vokse i det kolde vand.
Antallet af soltimer stiger, og vandet bliver varmere.
Disse små planter bliver til store områder med bladtang.
Trådene bliver 30 meter lange og har små luftblærer-
-så de kan flyde højt i vandet i nærheden af sollyset.
Sydpå er solen stærkere.
Den største tang vokser her på Californiens kyst.
Dette er kæmpetang.
I højsommeren vokser hver plante med næsten en meter om dagen.
35 meter nede i vandet sidder stænglen fast i bunden-
-med en lille, men meget stærk fod.
Når de er udvoksede, bliver disse kæmpeplanter 100 meter lange-
-og de danner vidtstrakte skove under vandet.
Store fiskestimer søger tilflugt her.
Dette er smedefisk.
De lever af plankton. Når det virker sikkert-
-tager de ud på åbent hav, hvor planktonet er tættest.
Men så snart faren nærmer sig-
-iler de tilbage til skovens tryghed.
Fisk er ikke ene om at søge ly her.
Havoddere opsøger tangskoven for at få en lur i fred.
For ikke at flyde til havs, hvor rovdyrene lurer-
-forankrer de sig ved at sno lidt tang om kroppen.
Før eller siden skal de finde føde.
Den findes på havbunden langt under odderen.
Havodderen kan være under vandet i ti minutter-
-og det er rigelig tid til at finde skaldyr.
Mange af de små dyr, der lever her, for eksempel søpindsvin-
-lever af tangen. Hvis de bliver for mange, skader de tangen.
Havodderen æder af dem. Derfor er der sjældent for mange af dem.
Man kan altså sige, at havodderen virker som skovfoged.
Garibaldier skader ikke tangen.
De hjælper snarere ved at æde små dyr, der sætter sig på bladene.
De lever af bryozoer, små kolonibyggende dyr.
De bygger deres kolonier som hvide skæl på bladene.
Når det bliver mørkt, er her færre rovfisk.
Mosdyrene kommer frem af deres hvide boliger.
Som koralpolypper begynder de at filtrere plankton i ly af mørket.
De er ikke ene om at vove sig ud på dette tidspunkt.
Dette er en amfipode. Den er kun to centimeter lang, og den æder tang.
Selv er den glimrende føde for mange rovdyr.
For at beskytte sig spinder den silke som en edderkop.
Ved brug af silken syr den to blade sammen og beskytter sig med dem.
Den her har hårdt brug for et trygt hjem.
Det er en mor.
Der sidder over 50 unger på hendes mave-
-så der er ved at være trængsel.
De er snart gamle nok til at tage af sted. Så snart hun kan-
-sparker hun dem ud for at give dem en smagsprøve på verden.
Daggry.
Der vokser ålegræs på lavt vand mellem tangskoven og kysten.
En spættet sæl søger ly her. Den sover efter en lang nat.
Men ikke ret længe.
En sælhan melder, at tiden er inde til at stå op.
Andre sæler lokkes til fra nær og fjern.
I juni begynder de unge sælhanner deres sælsomme parringsritual.
Her lytter den ene til den andens grynten.
Disse kald afgør, hvem der bestemmer.
Men er sælerne omtrent lige store og lige gamle-
-så er det ikke nok at grynte. Så bliver der slagsmål.
Sæler kan være forbavsende voldelige.
Om en måned er det ynglesæson. Så bliver slagsmålene alvor.
Men her om sommeren er det helt uskyldigt, de leger kun.
Mange af de dyr, der søger ly i tangen, skal ud at søge føde.
Californisk ørnerokke, for eksempel.
Det virker sært, men sandbunden på det åbne hav-
-rummer rigeligt med føde til rokken.
Der gemmer sig føde i sandet.
Den har sin egen specielle teknik.
Med vandstråler blæser den sandet væk og finder hvirvelløse dyr.
En tangbars venter på smulerne.
Andre er også på jagt.
Som denne tunge.
Her er rejer, som lever i tunneler.
Af og til tvinger sulten dem til at begive sig ud i det fri.
Det er altid en satsning.
Enten æder de...
...eller også bliver de ædt.
En havsnegl, der kaldes Janolus.
Dens farver antyder, at den er giftig, og det er den også.
Men den er ikke giftig for andre snegle.
Denne snegl kaldes Navanax.
Navanax følger det slimspor, som Janolus har efterladt.
Når Janolus bliver fanget, ruller den sig sammen i en kugle.
Navanax må nøjes med et par gule tentakler...
...mens strømmen bringer Janolus i sikkerhed.
Nu er det højsommer, og solen skinner på fuld styrke.
Det er signal til den amerikanske hummer om at begynde sin rejse.
Hun har tilbragt vinteren 250 m nede, udenfor stormenes rækkevidde.
Det var koldt dernede, så nu skal hun finde noget varmere vand.
Hun søger mod lavere vand.
Det er imidlertid 150 kilometer væk.
En måned senere er hun omsider nået frem til sin yndlingsstrand.
Hun er ikke den første. Masser af hummere har gravet reder i sandet.
De agter ikke at overlade dem til den nyankomne.
Størrelsen betyder alt i disse kampe.
Den nye har desperat brug for et hul. Hun vejer hele syv kilo-
-så hun har gode chancer for at få et.
Hun vandt.
Stridighederne fortsætter de næste to måneder.
Hunnerne skal have ly og varmt vand til deres yngel.
De seneste syv måneder-
-har hver hun båret på 20.000 befrugtede æg.
Det er snart slut. Det varme vand fremskynder udviklingen.
Om yderligere to måneder er æggene klar til at blive klækket.
Til at begynde med er de ikke særlig gode til at svømme.
Men efter få minutter er de parat til at klare sig.
På denne årstid er havet fuldt af larver.
Denne lille hummer er en dag gammel.
Denne krabbe er tre uger gammel og parat til et liv på havbunden.
Den berører bunden med sine fødder for første gang.
Først er den vegetar med forkærlighed for søsalat.
Når den vokser, skifter den ham og får større og tykkere skal.
Sandsynligvis bliver den ædt.
Men hvis den lever i fem år til, ender den som en pansret kæmpe.
Nu æder krabben kød. Den kan jage i mørke.
De leddelte fødder er dækket af sensorer.
De opfanger den mindste kemiske ændring i omgivelserne.
Når den bevæger sig, kan den bogstavelig talt smage sandet.
Når krabben finder føde, føres den til de mægtige kløer-
-som nemt knuser det bløde kød.
Kløerne er også nyttige, når krabben skal forsvare sig.
En halvanden meter lang blæksprutte glider forbi.
Denne jetdrevne kæmpe er både stærk og meget klog.
Med blæksprutter i nærheden er krabberne ikke sikre.
Selv i mørke kan blækspruttens øjne opfange den mindste bevægelse.
Mod en sådan fjende er krabbens kløer værdiløse.
Det er sensommer i det sydøstlige Alaska.
Vandtemperaturen stiger stadig, og pungrejerne myldrer i overfladen.
Et sidste festmåltid for laksen, der kommer tilbage fra Stillehavet.
De er i store mængder på vej ind mod land for at yngle.
De skal svømme op ad floden for at gyde-
-men vandstanden er stadig for lav.
De må vente, til floden stiger på grund af regnen.
Laksene er fanget i havet og tæt på kysten. Det kunne ikke være værre.
En pacifisk sildehaj på tre meter. Den er i slægt med den hvide haj.
Den har opfanget små elektriske signaler fra laksen.
Hajens blod har en højere temperatur end det omgivende vand.
Derfor har den energi nok til at være hurtig.
Endnu hurtigere end laks.
Tidligt efterår på Vancouver Island i Canada, 1.000 kilometer sydpå.
Havtemperaturen falder langsomt.
40 meter nede æder årets sildeyngel det sidste af sommerplanktonet.
Deres bevægelser tiltrækker sig opmærksomhed ovenfra.
Måger kan ikke dykke, så fiskene er i sikkerhed lige nu.
Men der findes fugle, som kan dykke.
Alke og lomvier svømmer ubesværet ned til fiskestimen.
Sildene bliver grebet af panik og tvinges op mod overfladen.
De samler sig til en enorm kugle af fisk.
Opstanden tiltrækker den lille rødfisk.
De er også på jagt.
Angriberen spreder sildene.
Gentagne angreb deler kuglen op i mindre grupper.
Nu er det nemmere for dykkerne at holde sildene oppe ved overfladen.
Her kan selv mågerne få fat i dem.
De bliver angrebet fra alle sider og har ikke en chance.
Flere og flere dykkere bliver tiltrukket.
De forfølger det svindende antal sild, til der ikke er flere igen.
Langt større rovdyr færdes også her.
Stillehavshvidskæving.
Delfiner jager mest om natten.
Om dagen har de travlt med at være sammen med hinanden.
De udsender stribevis af bobler. De leger...
...med søgræsset for eksempel.
For nøjagtig otte måneder siden, om vinteren her i Skotland-
-blev der lagt et æg, som blev sat fast i tangen.
Inden i ægget begyndte et lille foster at udvikle sig.
Beskyttet af den hårde æggeskal klarede det vinteren.
Da sommeren kom, var det halvvejs færdigt.
Men i det sene efterår er det rede til at blive udklækket.
En fuldt udviklet miniaturehaj svømmer ud.
Planktonet er snart væk, men denne rødhaj er så veludviklet-
-at den straks kan jage større bytte.
Dagene bliver kortere.
I British Columbia begynder vandet at blive koldt.
Dette sælsomme dyr søger føde mellem tangen.
Det er en melibe-snegl.
Den fanger plankton med sit netlignende hoved.
Nu, da vinteren nærmer sig, begynder det at knibe med plankton.
Men melibe er uovertruffen til at lede.
Den kan svømme.
Den flagrer videre til et bedre spisested.
Men det bliver stadig sværere at finde noget.
Om to uger er det meste plankton væk.
Sollyset bliver svagere, og tangen begynder at dø ud.
Den rådner væk, til der ikke er noget tilbage.
Snart er det vinter.
Men 15.000 kilometer sydpå står solen op til endnu en forårsdag.
Den sydlige halvkugle har også tempererede områder.
Nu begynder planktonet at blomstre omkring Tasmanien.
Årstidshavene sydpå har også vidtstrakte grønne områder.
Med tangskove.
Og med plankton.
Nogle af disse haves beboere findes kun på den sydlige halvkugle.
Det er en håndfisk, som går rundt på tilpassede finner.
Men når det er nødvendigt, kan den også bruge halens kraft.
Hver sommer kommer der gæster til det lave vand omkring Tasmanien.
Dette er en australsk blæksprutte, der bliver en halv meter lang.
De er kommet hertil for at yngle.
De større hanner kappes om en huns opmærksomhed.
De viser sig for hende og de andre med en ballet.
De skifter konstant farve under denne opvisning.
Efterhånden danner de par.
En han overrækker en sædpakke til en hun.
Når æggene er befrugtet, lægges de i seje, gummiagtige beholdere.
Disse beholdere er giftige for andre dyr.
Efter tre uger er ungerne klar til at blive klækket.
De kan allerede skifte farve-
-men de er ikke så gode til at svømme.
Her er et andet dyr, som er en mere hengiven forælder.
Det er en bladpjaltefisk, en han.
En udsøgt dekoreret slægtning til søhesten.
Han bærer sin partners æg.
Et sundt mellemmåltid for den fjende, som finder dem.
Men det er ikke nemt. Æggene sidder fast på farens kamuflerede krop.
De kunne næppe være et sikrere sted.
I november 16.000 km nordpå er det blevet vinter.
I Norge er der nu kun fem timers dagslys i døgnet.
Temperaturen falder hurtigt.
Men trods kulden er havet langtfra forladt.
Hver vinter søger 500 millioner ton sild ly i disse dybe vande.
De bliver her i fire måneder.
De lever af fedtet, de har oplagret ved sommerens planktonmåltider.
Men de er ikke alene.
Spækhuggeren. Denne flok tilhører en bestand af 500 hvaler.
Deres speciale er at jage sild.
Ved hjælp af ekkolod har de opdaget en stime 50 meter under dem.
De har luft nok til at dykke i ti minutter.
De svømmer ned under fiskene og tvinger dem op til overfladen.
Fiskene udsender bobler, der kommer fra deres svømmeblærer.
Selv en spækhugger har problemer med at fange en sild.
Men de har et ødelæggende våben.
De bruger deres hale til at ramme fiskene med vandtrykbølger.
Bagefter skal man blot samle de bevidstløse ofre sammen.
Silden er chanceløs, og spækhuggere og måger æder løs-
-hver dag de næste fire måneder.
Her overvintrer umådelige mængder af fisk.
Tabet kan knap nok mærkes.
Vintervejret er meget voldsomt-
-men det er nødvendigt, hvis havets rigdom skal fornys.
På det åbne hav bringer det urolige vand næring op fra dybet.
Når vinteren er slut, vil havene igen være fyldt med mineraler.
Så kommer solen tilbage, og havene bliver igen fyldt med plankton.
Danske tekster: www.broadcasttext.com